הלב נשבר: השכול פקד שוב את משפחת וספי
![](https://96fm.co.il/wp-content/webp-express/webp-images/uploads/2022/10/ירין-דורון.png.webp)
האסון פקד אתמול שוב את משפחת וספי, מיסוד המעלה, לאחר קבלת הבשורה על נפילתו של סרן (במיל') ארנון משה אברהם בנבנסטי וספי. ארנון, בן 26 היה קצין לוחם בסיירת גבעתי ונפל בקרב ברצועת עזה. השכול מלווה את משפחת וספי לאורך עשרות שנים בהם איבדה המשפחה שישה נופלים.
סבו של ארנון, סא״ל יואב וספי ז"ל נפל ביום כיפור, דודו, ארנון וספי ז"ל נהרג בלבנון, שני בני דוד של אימו, ורד, אורי מעוז ז"ל נהרג בלבנון וניר מזרחי ז"ל נהרג במילוי תפקידו.
ראש מועצה המקומית, אילן אור סיפר: "המושבה איבדה את אחד מטובי בניה, אסון נוראי ובלתי נתפס. התושבים מחבקים את המשפחה שכולם גרים ביישוב. האסון הנוראי הזה זה משהו שמלווה את המשפחה במשך שלושה דורות. המשפחה איבדה 6 מבני המשפחה הקרובים, האמא של ארנון, ורד, איבדה אבא, אח ובן ואחיינים של הסבתא, זה פשוט בלתי נתפס"
![](https://96fm.co.il/wp-content/webp-express/webp-images/uploads/2023/11/כתבה-ארנון-וספי.png.webp)
קרא עוד
באתר דובר צה"ל פורסמה לפני כמה שנים כתבה עם ארנון שבה סיפר: "כשעלינו לארץ מלוס אנג׳לס הייתי בן 9. גרנו בצפת ושלחו אותי ללמוד בבית ספר חב״ד באזור, אבל לא הצלחתי להסתדר שם או במסגרות חינוכיות אחרות בהן הייתי. למדתי במתכונת של שבוע-שבוע, וכשלא הייתי בכיתה הלכתי לחווה הקרובה לרכב על סוסים. עד שאני והסובבים אותי הבינו שלשם אני שייך, ושם כנראה אשאר במקום השירות צבאי. אתם בטח תוהים איך בחור כמוני ממשפחה ציונית שעלתה לארץ, לא מוכן להתגייס לצבא בכל מחיר. האמת היא שהסיפור המשפחתי שלי הוא קצת יותר מורכב. המשפחה שלי היא משפחה שכולה. למען האמת, איבדנו במשך הדורות לא אחד, לא שניים, אלא ארבעה בנים במלחמות ישראל השונות. סבא שלי, סא״ל יואב וספי נפל במלחמת יום הכיפורים בהתקלות פגזים וקיבל על כך עיטור עוז. אחריו נפל אחיה של אמי, ארנון וספי שעל שמו אני קרוי. הוא רק סיים את המסלול, כשנהרג בהתהפכות נגמ״ש במלחמת לבנון הראשונה. באותה המלחמה נפל גם בן דודה של אמי, אורי מעוז, בהיתקלות נוראה עם מחבלים. כשסבתא שלי נישאה בשנית, נפל גם בנו של בן זוגה החדש, עומרי בן זכרי, מפליטת כדור. לא קשה היה להבין את סבתא ואמא שלי, שלא בדיוק ששו לשלוח אותי לקרב. ואני? השלמתי עם העובדה שלעולם לא אתגייס. אבל נקודת המפנה הייתה בגיל 17, עבדתי אז בחוות סוסים בצפון הארץ, כשקיבלתי את ההודעה על כך שאבא שלי נפטר. לא ידעתי מה לעשות עם עצמי ואיך להמשיך מכאן, אבל למזלי היה לי את מנהל החווה, שי קנטי. הוא לקח אותי תחת חסותו, הרים אותי בזמנים קשים ולימד אותי על מסירות, אחריות ואהבת הארץ דרך סיפורים מתקופת השירות שלו בסיירת מטכ״ל. הבנתי שזה בן האדם שאני רוצה להיות, ושמתי לעצמי מטרה אחת – להיות לוחם ולהגן על המדינה. זה לא היה פשוט בכלל. מבחנים שמילאתי לא נכון וראיונות שפישלתי בהם בכוונה – את הכול הייתי צריך לקחת חזרה, ולהראות כמה אני מוכן ורוצה לתרום. אחרי מאבק ממושך וארוך, הצלחתי – קיבלת שיבוץ ללוחמה. כשביקשתי מאמא שלי לחתום על טופס ההסכמה לגיוס קרבי (בגלל שאני ממשפחה שכולה) ראיתי את החששות שלה עולים מחדש, ולרגע דאגתי שלא תסכים לי להתגייס. לא היה לה קל לחתום, אבל עכשיו היא רואה שכל סופ"ש אני חוזר עם ברק בעיניים וזה רק הולך וגדל. אותו ברק מלווה אותי מאז ועד היום. היום אצעד על רחבת המסדרים בבה״ד 1 כצוער בחטיבת גבעתי. אמא, סבתא וגם שי יבואו לראות אותי ולהיות עדים לתהליך המטורף שעשיתי. אין לי ספק שגם אבא שלי, סבא, דוד ארנון, אורי ועומרי יהיו שם וישמחו על כך שבחרתי, למרות הכול, להמשיך בדרכם".
אילן אור: "אתמול אחרי ההודעה של צה"ל למשפחה אנחנו כיישוב ליוונו אותם ו-ורד לא הפסיקה לדבר על זה שהיא חתמה לבן שלה שיוכל להתגייס לקרבי עם כל המשמעות של זה. ארנון שירת בגבעתי אחרי שהתעקש להתגייס לקרבי. הוא השתחרר משירות קבע לפני שנתיים ונסע עם פרוץ המלחמה עצמאית לדרום לחברים שלו ובהמשך התגייס שוב ללחימה ברצועת עזה. הוא ממשיך את דרכם של בני המשפחה".